МІНІСТЕРСТВО ОХОРОНИ ЗДОРОВ’Я УКРАЇНИ 
ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ НАЦІОНАЛТЬНИЙ МЕДИЧНИЙ УНІВЕРСИТЕТ ІМЕНІ І.Я. ГОРБАЧЕВСЬКОГО МОЗ УКРАЇНИ 

ЛЮБОВИЧ ОЛЬГА ЄВГЕНІВНА

УДК: 612.015.11+557.152.34]-02:616.441-008.64-092.9

ОСОБЛИВОСТІ ОКИСНЮВАЛЬНИХ ПРОЦЕСІВ ТА СТАНУ ПРОТЕЇНАЗО-ІНГІБІТОРНОЇ СИСТЕМИ ЩУРІВ ІЗ ГІПОФУНКЦІЄЮ ЩИТОПОДІБНОЇ ЗАЛОЗИ В ДИНАМІЦІ ІММОБІЛІЗАЦІЙНОГО СТРЕСУ 

03.00.04 – біохімія

АВТОРЕФЕРАТ
дисертації на здобуття наукового ступеня
кандидата медичних наук

Тернопіль – 2019

Дисертацією є рукопис.
Робота виконана у Тернопільському національному медичному університеті імені І.Я. Горбачевського МОЗ України.

Науковий керівник: Кліщ Іван Миколайович, доктор біологічних наук, професор, проректор з наукової роботи, професор кафедри функціональної і лабораторної діагностики Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського МОЗ України
 
Офіційні опоненти:

доктор медичних наук, старший науковий співробітник Новікова Світлана Миколаївна, ДУ «Інститут генетичної та регенеративної медицини НАМН України», заступник директора;

доктор медичних наук, професор Лаповець Любов Євгенівна, Львівський національний медичний університет імені Данила Галицького МОЗ України, завідувач кафедри клінічної лабораторної діагностики факультету післядипломної освіти.

Захист відбудеться «____» ________________ 2019 р. о _____ годині на засіданні спеціалізованої вченої ради К 58.601.04 у Тернопільському національному медичному університеті імені І.Я. Горбачевського МОЗ України за адресою: 46001, м. Тернопіль, майдан Волі, 1.

З дисертацією можна ознайомитись у бібліотеці Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського МОЗ України за адресою: 46001, м. Тернопіль, вул. Січових Стрільців, 8.

Автореферат розісланий «____» ________________  2019 року.

Вчений секретар 
спеціалізованої вченої ради				                    		Т.Я. Ярошенко

ЗАГАЛЬНА ХАРАКТЕРИСТИКА РОБОТИ
Актуальність теми. Стрес – це сукупність усіх адаптивних реакцій організму, неспецифічних біологічних феноменів, що виникають у відповідь на дію різних подразників і спрямовані на реалізацію пристосувальних механізмів, які сприяють адаптації організму до дії стресорних чинників (Городецкая И.В., 2010; Данилкина О.П., 2016; Stratakis C.A., 2005; Romeo R.D. et al., 2008). 
Стрес-система – складний регуляторний комплекс, який допомагає координувати гомеостаз у звичайних умовах і відіграє ключову роль в активації й координації всіх змін в організмі, що становлять адаптивну реакцію на стресори (Вейн А.М., 1997; Боярчук О.Д., 2017).  Дію стрес-системи на рівні органів й тканин обмежують системи локальної регуляції – локальні стрес-лімітуючі системи. Вони пригнічують вивільнення катехоламінів із нервових закінчень і надниркових залоз й дію цих моноамінів на постсинаптичному рівні, зменшуючи тим самим активацію вільнорадикального окиснення і обмежуючи надмірну стрес-реакцію та її ушкоджуючу дію на органи й тканини (Меерсон Ф.З., 1993; Пшенникова М.Г., 2002). Порушення регуляції стрес-системи, яке значною мірою по в’язане з недостатністю функції стрес-лімітуючих систем, призводить не тільки до порушення реакції організму на стресори, але й до виникнення або схильності до різних захворювань (Гарська Н.О., 2000; Бульон В.В., 2005; Мороз Б.Б., 2009).
Відомо, що стійкість організму до дії багатьох стресорів залежить від тиреоїдного статусу (Глинник С.В. та ін., 2007; Городецкая И.В., 2010). З одного боку тиреоїдна функція змінюється за тривалої дії  стресорів, а з іншого – деякі реакції за дії стрес-факторів залежать від рівня йодовмісних гормонів. В останні роки значно зросла кількість дослідницьких робіт, присвячених вивченню впливу стресу на функцію щитоподібної залози і периферичний метаболізм тиреоїдних гормонів (НадольникЛ.И., 2010; Bagnasco M. et al., 2007: Maralcan G. et al., 2008). Тиреоїдна вісь закономірно втягується в процеси адаптації організму до дії надзвичайних подразників (Дрозд В.М. и др., 2006; Schneider, J.J., 2000; Delange F. et al., 2002; Kakucska I. et al., 2005). Однак, самі зміни тиреоїдної функції при стресі і адаптації, як і зміни медіаторної функції при тиреоїдній патології, не дозволяють оцінити значення тиреоїдних гормонів у пристосувальних реакціях. Необхідне комплексне дослідження гормонального спектру, стану окисно-відновних процесів, протеїназо-інгібіторної та імунної систем, ендогенної інтоксикації в організмі зі зміненим тиреоїдних статусом в умовах додаткових стресових впливів різної природи (Schneider, J.J., 2000; Masullo P. et al., 2002). 
Вищевикладене визначає актуальність поглибленого вивчення впливу зниженої продукції тиреоїдних гормонів на показники оксидативних процесів та протеїназо-інгібіторної системи в динаміці іммобілізаційного стресу.
Зв’язок роботи з науковими програмами, планами, темами. Дисертаційна робота є складовою частиною планової наукової міжкафедральної теми «Системні та органні порушення за дії надзвичайних факторів на організм, механізми їх розвитку та патогенетична корекція» ННІ моделювання та аналізу патологічних процесів Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського МОЗ України (№ держреєстрації 0116U003390), у виконанні якої автором проведено дослідження особливостей окиснювальних процесів та стану протеїназо-інгібіторної системи щурів із гіпофункцією щитоподібної залози в динаміці іммобілізаційного стресу. 
Мета дослідження: з’ясувати основні ланки порушень окиснювальних процесів, протеїназо-інгібіторної та імунної систем щурів із гіпофункцією щитоподібної залози в динаміці іммобілізаційного стресу.
Завдання дослідження: 
•	З’ясувати інтенсивність процесів ліпідної та білкової пероксидації у щурів із гіпофункцією щитоподібної залози в динаміці іммобілізаційного стресу.
•	Дослідити стан ферментної та неферментної ланок антиоксидантної системи у щурів в динаміці іммобілізаційного стресу на тлі гіпотиреозу.
•	Встановити особливості перебігу мікросомального окиснення в ендоплазматичному ретикулумі тварин із гіпофункцією щитоподібної залози в динаміці іммобілізаційного стресу.
•	З’ясувати ступінь порушення процесів енергозабезпечення у мітохондріях серця тварин за умов іммобілізаційного стресу на тлі гіпотиреозу.
•	Встановити особливості функціонування системи протеїнази/інгібітори протеїназ за умов іммобілізаційного стресу на тлі зниження рівня йодовмісних гормонів щитоподібної залози. 
•	Визначити стан імунної системи у тварин з гіпотиреозом в динаміці іммобілізаційного стресу.
•	Встановити особливості цитокінового профілю у тварин із гіпофункцією щитоподібної залози в динаміці іммобілізаційного стресу.
•	Виявити характерні морфологічні ознаки щитоподібної залози у тварин із гіпофункцією щитоподібної залози в динаміці іммобілізаційного стресу.
Об'єкт дослідження: іммобілізаційний стрес на тлі зниженої функції щитоподібної залози.
Предмет дослідження: показники вільнорадикального, енергозабезпечувального оксидазного, мікросомального оксигеназного окиснення, стан антиоксидантної та протеїназо-інгібіторної систем, особливості імунної системи, цитокіновий профіль, ступінь ендотоксикозу у щурів з іммобілізаційним стресом на тлі гіпотиреозу.
Методи дослідження: експериментальні – для моделювання гіпотиреозу та іммобілізаційного стресу; біохімічні – для оцінки інтенсивності процесів ліпідної та білкової пероксидації, мікросомального та енергозабезпечувального окиснення, системи антиоксидного захисту, вмісту циркулюючих імунних комплексів, гуморальної ланки імунітету, ендогенної інтоксикації; імуноферментні – для оцінки цитокінового профілю; цитофлуориметричні – для дослідження клітинної ланки імунітету та рівня активних форм кисню; морфологічні – для аналізу ступеня структурних пошкоджень у тканинах щитоподібної залози; математико-статистичні – для статистичної обробки цифрових даних.
Наукова новизна одержаних результатів. За результатами проведених експериментальних досліджень отримано нові дані і поглиблено існуючі уявлення про особливості розвитку іммобілізаційного стресу за гіпотиреозу. Зокрема, вперше проведено дослідження активності вільнорадикального окиснення ліпідів і білків та стану антиоксидантної системи в динаміці іммобілізаційного стресу на тлі гіпотиреозу. Встановлено, що експериментальний гіпотиреоз супроводжується зниженням інтенсивності процесів вільнорадикального окиснення ліпідів і білків сироватки крові; в евтиреоїдних тварин спостерігаються стадійні зміни інтенсивності ліпідної і білкової пероксидації – зростання на стадії тривоги, нормалізація на стадії резистентності і подальше зростання на стадії виснаження; у тварин з гіпотиреозом має місце поступове достовірне зростання інтенсивності процесів ліпідної і білкової пероксидації на усіх стадіях розвитку стрес-реакції з максимумом на стадії виснаження. Водночас за умов дефіциту йодовмісних гормонів щитоподібної залози функціонування ферментної та неферментної ланок антиоксидантної системи пригнічується.
З’ясовано особливості функціонування протеїназо-інгібіторної системи в динаміці іммобілізаційного стресу, що розвивається на тлі пригнічення функції щитоподібної залози. Доведено більш інтенсивне, ніж в евтиреоїдних тварин, зростання протеолітичної активності крові на тлі пригнічення антипротеазної активності та зростання проникності лізосомальних мембран.
Встановлено, що дефіцит йодовмісних гормонів щитоподібної залози супроводжується достовірним зростанням показників, які характеризують синдром ендогенної інтоксикації, порівняно з евтиреоїдними тваринами, що може бути однією із причин розвитку поліорганної недостатності за цих умов.
Показано, що у тварин з дефіцитом йодовмісних гормонів щитоподібної залози має місце вірогідне зниження показників клітинної і гуморальної ланок імунітету на усіх стадіях іммобілізаційного стресу, що супроводжувалось достовірним зменшенням імунорегуляторного індекса.
Доведено, що у тварин з дефіцитом йодовмісних гормонів щитоподібної залози моделювання іммобілізаційного стресу супроводжується гіперпродукцією прозапальних цитокінів. За співвідношенням IL-1β до TNF-α встановлено переважання деструктивних процесів на стадії тривоги відносно евтиреоїдних щурів, адаптацію до дії стресу через 48 годин на стадії резистентності з наступним переважанням запального компоненту на стадії виснаження.
Практичне значення одержаних результатів. Розширення уявлень про особливості розвитку іммобілізаційного стресу за умов дефіциту йодовмісних гормонів щитоподібної залози є основою для пошуку патогенетично обґрунтованих способів його корекції.
Результати досліджень впроваджено у навчальний процес на кафедрах медичної біохімії, функціональної і лабораторної діагностики, патологічної фізіології Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського МОЗ України, кафедрах медичної біохімії Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова, Івано-Франківського національного медичного університету, ВДНЗ України «Буковинський державний медичний університет», кафедрах патологічної фізіології Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького, Української медичної стоматологічної академії.
Особистий внесок здобувача. Здобувачем самостійно проведено експериментальні дослідження, статистичну обробку матеріалу, написання і оформлення дисертації. Формулювання завдань та інтерпретацію результатів здійснено разом з науковим керівником. У наукових працях, опублікованих у співавторстві, автору належить аналіз літератури, дані експериментальних досліджень, їх статистична обробка та підготовка матеріалу до друку. 
Апробація результатів дисертації. Результати дисертаційного дослідження оприлюднені на XI  науково-практичній конференції з міжнародною участю «Актуальні питання патології за умов дії надзвичайних факторів на організм (Тернопіль, 2018); ХІІ Міжнародному медичному конгресі студентів і молодих вчених (Тернопіль, 2018), науково-практичній конференції «Довкілля і здоров’я» (Тернопіль, 2018); LXI науково-практичній конференції «Здобутки клінічної та експериментальної медицини» (Тернопіль, 2018); науково-практичній конференції «Актуальні питання морфогенезу та ремоделювання тканин і органів у нормі та патології» (Тернопіль, 2018).
Публікації. Результати досліджень, викладених у дисертації, опубліковано у 10 наукових працях, із них 5 статей у фахових наукових виданнях (2 з яких цитуються науко-метричними базами Scоpus та Web of Science), 5 – у матеріалах наукових конференцій, конгресів.
Структура та обсяг дисертації. Дисертація викладена на 201 сторінці (основний обсяг становить 147сторінок) і складається зі вступу, огляду літератури, опису матеріалів та методик дослідження, розділу власних досліджень, аналізу й узагальнення результатів досліджень, висновків, списку використаних джерел літератури (всього 234 найменувань, з них 139 кирилицею та 95 латиницею), додатків. Робота проілюстрована 12-ма таблицями та 32-ма рисунками. 

ОСНОВНИЙ ЗМІСТ РОБОТИ
Матеріали та методи дослідження. Для вивчення особливостей іммобілізаційного стресу на тлі гіпотиреозу  використовували білих щурів лінії «Вістар», які утримувалися на стандартному раціоні віварію при вільному доступі до питної води відповідно до санітарно-гігієнічних норм згідно з «Науково-практичними рекомендаціями із утримання лабораторних тварин та роботи з ними» (Ю.М. Кожемякін, 2002). Усі експерименти виконано відповідно до положень «Загальних етичних принципів експериментів на тваринах», ухвалених Першим Національним конгресом з біоетики (Київ, 2011) та з дотриманням норм Конвенції Ради Європи про захист хребетних тварин, що використовуються для досліджень та інших наукових цілей (Страсбург, 1986). Комісією з питань біоетики Тернопільського державного медичного університету імені І.Я. Горбачевського МОЗ України (протокол № 52 від 04.03.2019 р.) порушень морально-етичних норм при проведенні науково-дослідної роботи виявлено не було. 
У кожну експериментальну групу методом випадкової вибірки було включено по 10 тварин масою (210  ±  20) г. Всього у дослідженні використано 84 тварини, однак, внаслідок загибелі упродовж експерименту, на момент евтаназії було 80 щурів. 
Гіпотиреоз (ГТ) моделювали уведенням per os за допомогою металевого зонда тиреостатика мерказолілу («Здоров’я», Україна) у дозі 25 мг/кг протягом 21-ї доби (О.С. Ром-Богуславська, 2006). Повноту досягнення гіпотиреозу контролювали вимірюванням концентрації трийодтироніну і тироксину в сироватці крові. 
Гострий іммобілізаційний стрес (ГІС) моделювали шляхом прив’язування піддослідних щурів у положенні на спині за 4 кінцівки без обмеження рухливості голови тривалістю 3 години. Дослідження проводили через 2 (стадія тривоги) та 48 (стадія резистентності) годин після завершення дії стресорного фактора. Хронічний іммобілізаційний стрес (ХІС), що є аналогом стадії виснаження, моделювали тим же методом, який повторювали протягом 5 діб. Дослідження проводили через 2 год після останнього моделювання. 
Експериментальних тварин розділили на 8 груп: I – тварини без змодельованої патології, яким перорально вводили дистильовану воду протягом 21-ї доби; II – тварини, яким моделювали ГТ; III – тварини, яким моделювали ГІС і проводили евтаназію на стадії тривоги (2 год); IV – тварини, яким моделювали ГІС і проводили евтаназію на стадії резистентності (48 год); V – тварини, яким моделювали ГІС на тлі попередньо змодельованого ГТ (стадія тривоги); VI – тварини, яким моделювали ГІС на тлі попередньо змодельованого ГТ (стадія резистентності); VII – тварини, яким моделювали ХІС; VIII – тварини, яким моделювали ХІС на тлі попередньо змодельованого ГТ;
Тварин декапітували під тіопентал-натрієвим наркозом (50 мг/кг). Для дослідження використовували цільну кров, сироватку крові, тканину серця та печінки. 
Мітохондрії серця виділяли методом диференційного центрифугування в середовищі виділення, яке складалось з 250 мм сахарози, 10 мМ тріс-НСІ буферу та 10 мМ ЕДТА, рН 7,4. Із 10 % гомогенату печінки центрифугуванням осаджували фракцію ядер поетапно – 3 хв при 150 g і 3 хв при 330 g без зупинки центрифуги. Надосадову рідину переливали в іншу пробірку. Мітохондріальну фракцію отримували центрифугуючи супернатант протягом 10 хв при 9000 g на рефрежираторній центрифузі HERMLE Z 32 НK. Отриману суспензію зберігали на льоді. 
Виділення постмітохондріальної фракції печінки проводили шляхом диференційного центрифугування гомогенату печінки у середовищі виділення, що містило 320 мМ сахарози, 10 мМ Трис і 1 мМ ЕДТА (рН 7,2) при 1000 g протягом 10 хв (Волкова Ю.В. і співав., 2015). Супернатант переливали в чисті пробірки і центрифугували 20 хв при 10000 g. Отриманий супернатант досліджували як постмітохондріальну фракцію печінки. Використовували рефрежираторну центрифугу HERMLE Z 32 НK. Всі операції проводили при охолодженні, витримуючи температуру 0+4 оС. Під час приготування розчинів використовували тільки бідистильовану воду.
Вміст загального тироксину (Т4) і загального трийодтироніну (Т3) у сироватці визначали імунофлуоресцентним методом з використанням стандартних тест-наборів «Immulite 1000». Концентрацію гормонів виражали в пмоль/л. 
Продукцію активних форм кисню (АФК) ядровмісними клітинами крові визначали методом проточної цитофлуориметрії (Чечина О.Е., 2009) на апараті Epics XL («Beckman Coulter») з використанням барвника дихлорфлюоресцеїну діацетат (ДХФ-ДА) («Sigma Aldrich»). Вміст гідропероксидів ліпідів (ГПЛ) визначали спектрофотометричним методом (Колесова О.Е., 1984) і виражали в умовних одиницях екстинкції. Концентрацію ТБК-активних продуктів оцінювали за реакцією з тіобарбітуровою кислотою (Алексеев В.В., 2013) і виражали в мкмоль/л. Концентрацію основ Шиффа (ШО) визначали спектрофотометричним методом і виражали у відносних одиницях (Хышиктуев Б.С., Иванов В.Н., 1996). Інтенсивність окиснювальної модифікації білків (ОМБ) визначали за концентрацією альдегідо- і  кетонопохідних нейтрального характеру (Мещишен І.Ф., 1998), що реєструються при λ=370 нм (ОМБ370), та основного – λ=430 нм (ОМБ430). 
Сукцинатдегідрогеназну активність мітохондрій печінки (СДГ) визначали у реакції відновлення ферицiанiду калiю (Ещенко Н.Д., 1982). Цитохромоксидазну активність мітохондрій печінки визначали за реакцією окиснення диметил-n-фенилендіамiну (Кривченкова Р.С.,1977). Про активнiсть Н+-АТФ-ази судили за кiлькiстю неорганiчного фосфору, який звiльнявся  в  процесi реакцiї гідролізу АТФ (Губський Ю.І., 1992), i виражали її в нмолях Р / (мг×хв). 
Визначення швидкості деметилювання диметиланіліну (ДМА) реєстрували за кількістю утвореного формальдегіду за наявності НАДФ·Н та кисню у постмітохондріальній фракції гомогенату печінки  (Карузина И.И., 1977). Пара-гідроксилазну активність  постмітохондріальної фракції печінки визначали за швидкістю р-гідроксилювання аніліну (Карузина И.И., 1977).
Супероксиддисмутазну активність (СОД) визначали у гемолізаті еритроцитів (Макаревич О.П., Голикова П.П.,1983) і виражали в умовних одиницях. Каталазну активність (КТ) у гемолізаті еритроцитів визначали за її здатністю каталізувати реакцію розкладання гідроген пероксиду (Грищук С.В., 2008). За одиницю каталазної активності приймали кількість (в молях) пероксиду водню, що розклався за одиницю часу. Концентрацію церулоплазміну (ЦП) визначали колориметричним методом (Колб В.Г., 1982) і виражали у мг/л. Глутатiонпероксидазну (ГП) активність визначали методом (Кругликова  Г.О., 1976), ферментну активність розраховували за рiзницею мiж вмістом вiдновленого глутатiону в контрольнiй (без Н2О2) i дослiднiй пробах i виражали в ммолях GSН/(хвкг). Глутатіонредуктазну (ГР) активність визначали за кількістю НАДФ·Н, що витрачається у реакцiї вiдновлення окисненого глутатiону (Кругликова Г.О., 1976). Концентрацію відновленого глутатіону (ВГ) визначали за утворенням тiонiтрофенільного анiона, кiлькiсть якого прямо пропорцiйна вмiсту SН-груп (Ellman G.L., 1959). 
Визначення загальної протеолітичної активності плазми крові  проводили за ступенем лізису азоальбуміну, азоказеїну і азоколу методом, описаним у роботі Швець К.І. (2009), який  полягає в тому, що при інкубації білкових азосполук у присутності активаторів та інгібіторів протеолізу, які містяться у тканинах, відбувається лізис азоальбуміну (розпад низькомолекулярних протеїнів), азоказеїну (розпад високомолекулярних протеїнів) та азоколагену (колагеноліз), інтенсивність якого оцінювали спектрофотометрично за ступенем забарвлення інкубаційного середовища. Протеолітичну активність визначали в одиницях екстинкції на 1 мл плазми  за 1 годину. Вміст α2-макроглобуліну (α2-МГ)  визначали за методом, запропонованим Веремеєнко К.Н., 1988.
Еритроцитарний індекс інтоксикації (ЕІІ) визначали як описано в роботі А.А. Тогайбаев  (1988). Визначення молекул середньої маси (МСМ) проводили спектрофотометричним методом (Габриэлян А.А., 1984). Показники виражали в умовних одиницях екстинкції.
Дослідження клітинної (CD3+, CD4+, CD8+, CD20+) ланки імунітету здійснювали цитометричним методом з використанням моноклональних антитіл до CD3+, CD4+, CD8+, CD20+ антигенів щура, кон’югованих із флуоресцеїн ізотіоціонатом (FITC) виробництва Beckman Coulter. Концентрацію циркулюючих імунних комплексів (ЦІК) у крові (Гаєвська М.Ю., 2000).
Цитокіновий профіль визначали за допомогою набору реагентів «ELISA Kit for Kits Uscn, Life Science Inc»: інтерлейкіну-1β (IL-1β), інтерлейкіну-6 (IL-6), фактору некрозу пухлин α (TNF-α) на імуноферментному аналізаторі STAT-FAX. Розраховували також коефіцієнт деструктивності як співвідношення IL-1β/TNF-α.
Для проведення патоморфологічних досліджень тканини фіксували в 10 %-му розчині формаліну, дегідратували у спиртах зростаючої  концентрації та заливали у целоїдин-парафін за загальноприйнятими методами. Зрізи фарбували гематоксиліном та еозином. Огляд мікропрепаратів проводили під мікроскопом Mikros 400. 
Статистичну обробку цифрових даних здійснювали за допомогою програмного забезпечення «Excel» та «STATISTICA» з використанням параметричних і непараметричних методів оцінки одержаних даних. Для всіх показників розраховували значення середньої арифметичної вибірки (М), її дисперсії і помилки середньої (m). Достовірність різниці значень між незалежними кількісними величинами визначали при нормальному розподілі за t-критерієм Стьюдента, в інших випадках – за допомогою U-критерію Мана-Уітні (Гублер Е. В., 1978).
Результати досліджень та їх обговорення. З метою оцінки функціонального стану щитоподібної залози у тварин, яким моделювали ГТ, визначали концентрацію тиреоїдних гормонів у крові. Концентрація вільного Т3 у здорових щурів склала (5,96 ± 0,22) пмоль/л, а у тварин, яким вводили мерказоліл, показник був знижений у 2,7 раза і становив (2,19 ± 0,21) пмоль/л. Концентрація вільного Т4 в  інтактних щурів склала (10,16 ± 0,69) пмоль/л, а після уведення мерказолілу зменшилась у 2,4 раза від показника інтактних щурів і склала (4,27 ± 0,28) пмоль/л. Це вказує на розвиток у тварин явищ гіпотиреозу внаслідок уведення мерказолілу в дозі 25 мг/кг протягом 21-єї доби.
Дослідження інтенсивності продукування АФК системою фагоцитуючих мононуклеарів крові показало, що в евтиреоїдних тварин на стадії тривоги спостерігалось зростання показника на 38,3 % відносно здорових тварин. На стадії резистентності показник досягав рівня тварин без патології. Моделювання ХІС (стадія виснаження) призвело до подальшого зростання досліджуваного показника, яке, однак, було менш виразним, ніж на стадії тривоги – 114,2 % від норми. Моделювання стресу на тлі ГТ засвідчило зміни рівня продукування АФК, порівняно з евтиреоїдними тваринами. На стадії тривоги показник був на 33 % меншим, ніж у евтиреоїдних тварин, хоча й перевищував рівень тварин без змодельованої патології. На стадії резистентності рівень АФК склав 117,7 % відносно здорових та 115,2  % відносно евтиреоїдних тварин на цій же стадії стресу. Моделювання ХІС спричинилося до ще більшого зростання продукування АФК – 121,4 % відносно тварин без патології і 106,2 % відносно евтиреоїдних тварин.
Зміни вмісту ГПЛ евтиреоїдних тварин з ІС за динамікою були аналогічними до показника АФК – зростання на стадії тривоги до 121 %, нормалізація на стадії резистентності і подальше зростання на стадії виснаження на 41,1% від норми. У тварин зі зниженим рівнем йодовмісних гормонів щитоподібної залози зростання концентрації ГПЛ було більш суттєвим, ніж в евтиреоїдних тварин на усіх стадіях стресу. Зокрема, на стадії тривоги показник склав 135,7 % від норми, перевищивши на 12,1 % рівень евтиреоїдних тварин, на стадії резистентності – 129,8 %  (на 26,2 % більше, ніж в евтиреоїдних тварин), на стадії виснаження – 153,1 %, що також на 8,4 % більше, ніж у тварин з нормальним рівнем тиреоїдних гормонів.
Концентрація ТБК-активних продуктів на стадії тривоги у тварин з гіпотиреозом зросла до рівня 125,8 % від норми, що відповідало показнику евтиреоїдних тварин. Подальше зниження на стадії резистентності до 112,4 % змінилось суттєвим зростанням на стадії виснаження – 137,4 % від рівня тварин без змодельованого патологічного процесу і 105,7 %  від показника евтиреоїдних тварин на цій стадії стресу. 
Найбільших змін зазнав кінцевий продукт ліпідної пероксидації – ШО. Моделювання ІС евтиреоїдним тваринам призвело до зростання його концентрації на стадії тривоги до 165,8 % від норми. На стадії резистентності показник склав 115,8 % з подальшим зростанням на стадії виснаження – 197,4 % від рівня показника тварин без патології. За умов дефіциту тиреоїдних гормонів зміни були ще більш виразні. На стадії тривоги показник перевищив рівень тварин без змодельованого патологічного процесу  на 76,3 %, причому на стадії резистентності відновлення не відбувалося – 184,2 % від норми. Ще більше зростання зафіксовано на стадії виснаження – 207,9 % від норми, що також вище, ніж у тварин з нормальним вмістом тиреоїдних гормонів.
За моделювання ІС у евтиреоїдних тварин концентрація ОМБ залежала від стадії стресу. На стадії тривоги рівень ОМБ370 перевищував показник тварин без патології на 14,6 %, а ОМБ430 – на 24,1 %. На стадії резистентності показники достовірно не перевищували рівень тварин без патології. Подальше зростання концентрації альдегідо- і кетонопохідних нейтрального і основного характеру відбувається при моделювання ХІС. Зокрема, концентрація ОМБ370 склала 136,6 % від норми, а ОМБ430 – 140,7 %. У тварин з дефіцитом йодовмісних гормонів щитоподібної залози, яким моделювали іммобілізаційний стрес, на стадії тривоги показники зростали менш суттєво, ніж в евтиреоїдних тварин, однак на стадії резистентності вони не відновлювались, а продовжували і далі зростати, склавши відповідно для ОМБ370 113,4, а для ОМБ430 – 127,8 %. На стадії виснаження показник ОМБ370 склав 159,8 %, а ОМБ430 – 161,1 % від норми, перевищуючи рівень евтиреоїдних тварин відповідно на 17,1 та 14,5 %.
В евтиреоїдних тварин, яким моделювали ІС, спостерігались фазові зміни активності СОД. Зокрема, на стадії тривоги і резистентності ензимна активність зростала, порівняно з тваринами без патології, до 113,8 і 127,3 %. Однак на стадії виснаження активність СОД знижувалась до 88 % від норми. Моделювання стресу на тлі гіпотиреозу засвідчило зниження супероксиддисмутазної активності на усіх стадіях патологічного процесу, причому моделювання ХІС призвело до найбільш значного зниження активності СОД – показник склав 67,9 % від норми, а це 77,1 % від аналогічного показника евтиреоїдних тварин на цій стадії стресу. 
Моделювання ІС в евтиреоїдних тварин на стадіях тривоги та виснаження супроводжувалось зниженням каталазної активності. За умов ГТ спостерігалися більш виразні зміни: на стадії тривоги показник склав 49,3 % від норми, що достовірно менше також від відповідного показника в евтиреоїдних тварин; на стадії резистентності відбувалося часткове відновлення каталазної активності порівняно з попереднім періодом, однак, на стадії виснаження каталазна активність знову різко знизилась – до 38,2 % від рівня тварин без змодельованої патології.
На стадії тривоги в евтиреоїдних тварин ми зафіксували достовірне зниження показника ЦП, який склав 82,4 % від рівня тварин без патології з подальшим відновленням на стадії резистентності. Проте на стадії виснаження мало місце чергове суттєве зниження вмісту ЦП, який склав 67,4 % від рівня тварин, яким патологічні процеси не моделювали. За умов ГТ тенденція була дещо іншою – концентрація ЦП знижувалась на усіх стадіях іммобілізаційного стресу. 
Активність глутатіонпероксидази на стадії тривоги склала 73,5 % від рівня тварин без патології, однак на стадії резистентності показник підвищився до 92,1 %. Моделювання ХІС спричинилося до повторного достовірного зниження ензимної активності – показник склав 76,3 % від норми. За моделювання ГІС тваринам з ГТ уже на стадії тривоги показник був на 42,3 % меншим, ніж у тварин без змодельованої патології і склав 95,6 % від рівня евтиреоїдних тварин на відповідній стадії стресу. На стадії резистентності відновлення ензимної активності не відбувалось. Найбільш виразне зниження активності ГП нами відмічено на стадії виснаження – показник склав 62,4 % від рівня тварин без патології і був на 29,9 % меншим, ніж відповідний показник евтиреоїдних тварин.
Динаміка активності ГР у тварин з ІС за спрямуванням була аналогічною до показників ГП. Наслідком цього стало достовірне зниження концентрації ВГ на стадії тривоги (84.1 % від норми), що на 14,7 % менше, ніж у тварин з нормальною функцією щитоподібної залози. На стадії резистентності активність ГР дещо зросла, однак на стадії виснаження спостерігалось подальше зниження досліджуваних показників – показник склав 64,9 % від рівня тварин без патології, що на 25,1 % від показника евтиреоїдних тварин на цій стадії, а концентрація ВГ склала 72,2 % від норми, що також достовірно менше, ніж у евтиреоїдних тварин. 
На стадії тривоги у евтиреоїдних тварин спостерігається мобілізація енергетичних ресурсів і зростання активності ферментів енергозабезпечувального окиснення у мітохондріях серця (табл. 1). Сукцинатдегідрогеназна активність зросла в 1,4 раза порівняно з тваринами без змодельованої патології, цитохромоксидазна – в 1,3 раза, активність протонної АТФ-ази – також в 1,3 раза. На стадії резистентності показники зменшувались і наближались до норми. Однак, при моделюванні ХІС нами відмічено значне зниження процесів  енергозабезпечувального окиснення. Зокрема, активність СДГ склала 75,7 %, ЦО – 79,9, H+-АТФ-ази – 87,6 % від рівня тварин без патології.
У тварин, яким іммобілізаційний стрес моделювали на тлі гіпотиреозу, пригнічення процесів енергозабезпечення мало місце уже на стадії тривоги. Сукцинатдегідрогеназна активність склала 53 %, цитохромоксидазна – 67,8, активність H+АТФ-ази – 57,3 %, порівняно з тваринами, яким стрес не моделювали. На стадії резистентності, на відміну від евтиреоїдних тварин, показники перебували практично на тому ж рівні, що і на стадії тривоги, за винятком H+АТФ-ази, активність якої зросла на 10,7 % відносно попередньої стадії. У тварин з ХІС спостерігалась ще менша активність СДГ – в 1,97 раза, ЦО – в 1,58 та АТФ-азна активність – в 1,86 раза порівняно з тваринами без стресу. Ці показники були також достовірно нижчими, ніж в евтиреоїдних тварин: активність СДГ – на 49,6 %, ЦО – на 26,2 %, H+-АТФ-ази – на 63,2 %.
  За умов моделювання ІС евтиреоїдним тваринам N-деметилазна активність постмітохондріальної фракції печінки на стадії тривоги достовірно зростала і на 58,3 % перевищувала аналогічний показник тварин без змодельованої патології. Пара-гідроксилазна активність також зростала – 160,9 % відносно інтактних тварин. На стадії резистентності окиснювальні процеси у мікросомах зменшувались і становили відповідно 112,3 та 115,2 % від норми. Тривале стресування досліджуваних тварин призводило до пригнічення функціональної активності ендоплазматичного ретикулуму – N-деметилазна активність склала 66,8, а р-гідроксилазна – 67,4 % від рівня тварин без змодельованої патології. 

Таблиця 1 – Динаміка активності мітохондріальних ферментів енергозабезпечення у печінці щурів з іммобілізаційним стресом на тлі гіпотиреозу, (М ± m)
Група тварин	Показник	
	СДГ
(нмоль/мг×хв)	ЦО
(ммоль/мг×хв)	H+АТФ-аза
(нмоль /мг×хв)	
Без патології, n=12	10,22 ± 0,32	9,05 ± 0,11	248,3 ± 10,8	
Гіпотиреоз, n=12	8,08 ± 0,18 
p<0,05	6,46 ± 0,17
 p<0,001	156,3 ± 8,7 
p<0,01	
Іммобілізаційний стрес	ГІС (стадія тривоги), n=10	14,31 ± 0.21 p<0,05	11,72 ± 0,18 
p<0,05	322,5 ± 11,7 p<0,01	
	ГІС (стадія резистентності), n=10	11,43 ± 0,36 p>0,05	9,34 ± 0,14 
p>0,05	265,8 ± 10,9 p>0,05	
	ХІС (стадія виснаження), n=9	7,74 ± 0,27 
p<0,01	7,23 ± 0,16 
p<0,001	217,6 ± 7,8
p<0,05	
ГТ+ іммобілізаційний стрес	ГІС (стадія тривоги), n=10	5,42 ± 0,31 p<0,001; p1<0,001	6,14 ± 0,12 
p<0,001; p1<0,001	142,3 ± 6,9 p<0,001; p1<0,001	
	ГІС (стадія резистентності), n=10	5,33 ± 0,28 p<0,001; p1<0,001	6,05 ± 0.14 
p<0,001; p1<0,001	168,9 ± 8,3 p<0,001; p1<0,001	
	ХІС (стадія виснаження), n=7	5,17 ± 0,22 p<0,001; p1<0,001	5,73 ± 0,10 
p<0,001; p1<0,001	133,3 ± 9,2 p<0,001; p1<0,01	
Тут і у наступній таблиці:
Примітка 1. р – достовірність різниці показників евтиреоїдних і гіпотиреоїдних тварин з гострим і хронічним стресом відносно тварин без змодельованої патології.
Примітка 2. p1 – достовірність різниці показників гіпотиреоїдних тварин з гострим і хронічним стресом відносно показників евтиреоїдних на відповідні доби дослідження.	

За умов ГТ  інтенсивність окиснювальних процесів у ендоплазматичному ретикулумі гепатоцитів була зниженою уже на стадії тривоги. N-деметилазна активність склала 77 %, а р-гідроксилазна – 80,4 % від рівня тварин без змодельованої патології, що також достовірно менше, ніж в евтиреоїдних тварин на цій стадії стресу (табл. 2). На стадії резистентності показники були достовірно нижчими як від інтактних, так і евтиреоїдних тварин на відповідний стадії стресу. Найбільше пригнічення оксигеназних процесів ми спостерігали на стадії виснаження, коли N-деметилазна активність склала 60,4 %, а р-гідроксилазна – 63 %, достовірно відрізняючись також від аналогічних показників евтиреоїдних тварин.
Таблиця 2 – Динаміка N-деметилазної і р-гідроксилазної активності у печінці щурів з іммобілізаційним стресом на тлі гіпотиреозу, (М ± m)
Група тварин	Показник	
	N-деметилазна активність, нмоль/(мг×хв)	р-гідроксилазна активність нмоль/(мг×хв)	
Інтактні, n = 12	2,35 ± 0,14	0,46 ± 0,04	
ГТ, n = 12	2,07 ± 0,21 
p<0,001	0,32 ± 0,05 
p<0,01	
Іммобілізаційний стрес	ГІС (стадія тривоги), 
n=10	3,72 ± 0,18  
 p<0,05	0,74 ± 0,08 
p<0,001	
	ГІС (стадія резистентності), n=10	2,64 ± 0,12 
p<0,01	0,53 ± 0,05 
p<0,001	
	ХІС (стадія виснаження), n=9	1,57 ± 0,11 
p<0,01	0,31 ± 0,02   
p<0,001	
ГТ+
іммобілізаційний стрес	ГІС (стадія тривоги), 
n=10	1,81 ± 0,17  
p<0,05; p1<0,001	0,37 ± 0,03  
p<0,05; p1<0,001	
	ГІС (стадія резистентності), n=10	1,76 ± 0,15 
p<0,05; p1<0,001	0,35 ± 0,04  
p<0,01; p1<0,001	
	ХІС (стадія виснаження), n=7	1,42 ± 0,14 
p<0,01; p1>0,05	0,29 ± 0,02  
P<0,05; p1>0,05	

При моделюванні ІС динаміка протеолітичної активності змінювалась залежно від стадії патологічного процесу. Так, лізис азоальбуміну на стадії тривоги був достовірно вищим від показника тварин без змодельованої патології і склав 145,5 % від нього. Аналогічні зміни були відмічені і стосовно лізису азоказеїну та азоколу. На стадії резистентності показники нормалізувались, достовірно не відрізняючись від норми. Моделювання ХІС спричинилося до значно відчутніших змін показників протеолітичної активності порівняно з моделюванням ГІС. Зокрема, лізис азоальбуміну у тварин цієї групи перевищував показник тварин без змодельованої патології в 1,7 раза, лізис аоказеїну – в 1,4, азоколу – в 1,6 раза. Зміни були достовірними відносно тварин І групи. 
Моделювання ГІС тваринам, яким попередньо був змодельований ГТ, призводило до більш виразних змін протеолітичної активності сироватки крові. Лізис азоальбуміну на стадії тривоги у тварин цієї групи перевищував рівень тварин без змодельованої патології в 1,6 раза, лізис азоказеїну – в 1,4 раза, лізис азоколу – в 1,7 раза, достовірно перевищуючи показники евтиреоїдних тварин. На стадії резистентності, на відміну від евтиреоїдних тварин, не спостерігалось нормалізації протеолітичної активності. Найбільш виразні зміни спостерігались на стадії виснаження. Лізис азоальбуміну перевищував рівень тварин без змодельованої патології у 1,8 раза і був на 19,8 % вищим, ніж в евтиреоїдних тварин. Лізис азоказеїну – в 1,6 раза, що на 16,1 % вище, ніж у тварин з нормальним вмістом тиреоїдних гормонів. Водночас лізис азоколу був найвищим – 194 % від норми, що на 31,7 % більше, ніж в евтиреоїдних тварин з ХІС.
Вміст білкових інгібіторів плазми крові також зазнавав виразних змін. Встановлено достовірне підвищення інгібіторного потенціалу крові евтиреоїдних тварин з ГІС на стадії тривоги, в основному за рахунок зростання концентрації α2-МГ, яка збільшилася в 1,7 раза. Щодо α1-ІП, то його концентрація теж зросла в 1,4 раза порівняно з тваринами без патології. Таке зростання інгібіторного потенціалу, поряд із зростання протеолітичної активності, суттєво не відобразилося на значенні ІП у цей період патологічного процесу. На стадії тривоги у тварин з нормальною функцією щитоподібної залози мало місце відновлення інгібіторного потенціалу. За умов моделювання ХІС вміст білкових інгібіторів у сироватці крові суттєво зменшився.  Концентрація α1-ІП склала 73,5 % відносно тварин без патології. а α2-МГ – 54,4 %. Це призвело до активації процесів протеолізу, на що вказує достовірне зростання ІП у 2,1 раза. 
	Моделювання ІС на тлі ГТ вказує на суттєвий зсув співвідношення протеази/інгібітори протеаз у бік переважання процесів протеолізу. Вже на стадії тривоги концентрація α1-ІП склала 62,4 %, а α2-МГ – 56,3 % від рівня тварин без патології, достовірно відрізняючись від евтиреоїдних тварин з ГІС. Це призвело до суттєвого зростання ІП – в 1,9 раза порівняно з тваринами без патології і 1,8 раза – порівняно з евтиреоїдними тваринами. На стадії резистентності ми відмітили подальше зниження інгібіторної активності крові. На стадії виснаження інгібіторний потенціал крові ще більше знижувався. Зокрема, концентрація α1-ІП склала 43,0 %, а α2-МГ – 45,2 % від норми. Незважаючи на те, що в евтиреоїдних тварин за цих умов ці показники також знижувались, зменшення у тварин з ГТ було значно суттєвішим – стосовно α1-ІП в 1,7 раза, а α2-МГ в 1,2 раза. Це призвело до достовірного, порівняно з тваринами без змодельованої патології та евтиреоїдними тваринами з ХІС, зростання ІП – відповідно в 4,1 і 1,9 раза.
Аналіз отриманих результатів експериментальних досліджень показав, що моделювання ІС супроводжувалось суттєвим зростання ендотоксемії. Однак у тварин, яким іммобілізаційний стрес моделювали на тлі гіпотиреозу, ступінь ендотоксемії був значно вищим, ніж в евтиреоїдних тварин, яким моделювали цей патологічний стан. Зокрема, вже через 2 год від моменту моделювання ГІС показник МСМ1 зріс у 2,2 раза відносно інтактних тварин та був на 18,4 % вищим від евтиреоїдних щурів з ГІС. Аналогічне зростання мало місце стосовно МСМ2 – відповідно у 2,2 раза відносно інтактних та 105 % відносно евтиреоїдних щурів. Показник ЕІІ склав 166 % від норми. До 48-ої години від моменту моделювання ГІС показники дещо змінювались порівняно з тими, які були зафіксовані у попередній термін спостереження. Зокрема, вміст МСМ1 склав 199 %, МСМ2 – 261 %. Аналогічне зростання зафіксовано і щодо ЕІІ – 179 % від норми. На стадії виснаження показник МСМ1 склав 239 % від норми, а МСМ2 – 288 %. На 201 % зріс також ЕІІ, достовірно перевищуючи рівень евтиреоїдних тварин з ХІС. 
У тварин з ГТ на тлі зниження загальної популяції Т-лімофоцитів (рівень Т-клітин з фенотипом CD3+ був на 16,2 % нижчим від контролю) вірогідно зменшувався рівень  як хелперних Т-лімфоцитів з фенотипом CD4+ (на 24,4 %), так і цитотоксичних Т-лімфоцитів з фенотипом CD8+ (на 19,9 %), при цьому імунорегуляторний індекс CD4+/CD8+ підвищувався на 15,8 %. Варто відмітити, що при змодельованому гіпотиреозі знижується також популяція В-лімфоцитів (показник В-клітин з фенотипом CD20+ був на 16,2 % нижчим від контролю).
В евтиреоїдних тварин за умови ІС на стадії тривоги зменшувалися рівні CD4+ (на 15,3 %) і CD8+ (на 11,8 %) стосовно контролю, при цьому загальний пул Т-лімфоцитів також вірогідно знижувався на 16,5 %. На фоні зниження рівня CD3+ вірогідно зростала популяція В-лімфоцитів (на 26,5 %). На стадії резистентності досліджувані показники поверталися до норми. Стадія виснаження характеризувалася зменшенням рівнів CD4+ (на 25,4 %) і CD8+ (на 21,5 %) стосовно контролю, при цьому загальний пул Т-лімфоцитів також вірогідно знижувався на 30,3 %. При цьому рівень CD20+ залишався в межах норми. 
Моделювання стресу на тлі ГТ засвідчило зниження показників клітинного імунітету на усіх стадіях патологічного процесу. Зокрема, на стадії тривоги показник CD4+ склав 62,7 %, CD8+ – 74,1 % і CD3+  – 69,3 % від рівня тварин без змодельованої патології, що також нижче, відповідно, на 23,0 %, 14,1 % і 14,2 % від евтиреоїдних тварин на відповідній стадії (р<0,05). На стадії резистентності показники практично не відрізнялися від даних попередньої стадії, однак були достовірно нижчиими від рівня евтиреоїдних тварин. Моделювання хронічного стресу на тлі гіпотиреозу призвело до найбільш значного зниження клітинного імунітету, зокрема, рівень CD4+ становив 51,7 %, CD8+ – 65,1 % і CD3+ – 61,5 % від рівня тварин без змодельованої патології, що також нижче, відповідно, на 22,9 %, 13,4 % і 8,2 % від аналогічних показників евтиреоїдних тварин на цій стадії стресу (р<0,05). Порушення співвідношення між субпопуляціями лімфоцитів CD4+ і CD8+ зумовило вірогідне зниження імунорегуляторного індексу на стадії резистентності ГІС і на стадії тривоги ХІС. 
В евтиреоїдних щурів, яким моделювали ІС, спостерігались фазові зміни концентрації TNF-α та IL-1β. Зокрема, на стадії тривоги показники достовірно зростали, порівняно з тваринами без патології. На стадії резистентності спостерігалось подальше зростання їх концентрації, однак на стадії виснаження концентрація знижувалась до рівня тварин без змодельованої патології. Моделювання стресу на тлі ГТ засвідчило про збільшення концентрації TNF-α на усіх стадіях патологічного процесу і менш виразне зростання IL-1β. 
За даними деяких науковців, значна активація продукування мононуклеарами TNF-α може свідчити про розвиток деструктивного процесу. Ми вирахували співвідношення IL1β до TNF-α і виявили, що в евтиреоїдних щурів, яким моделювали ІС, співвідношення IL-1β/TNF-α на стадії тривоги зростало у 2,2 раза, на стадії резистентності – достовірно не відрізнялось, на стадії виснаження – зростало у 3,0 раза відносно щурів без патології. Моделювання стресу на тлі ГТ засвідчило менш виразні зміни коефіцієнта деструктивності. На стадії тривоги показник достовірно не відрізнявся від показника тварин без змодельованої патології і був на 54,9 % нижчим від показника евтиреоїдних щурів. На стадії резистентності коефіцієнт деструктивності достовірно зріс на 87,3 % від показника тварин без змодельованої патології і на 57,4 % перевищував показник евтиреоїдних щурів. На стадії виснаження – достовірно зріс у 2,3 раза від показника тварин без змодельованої патології і був на 22,0 % нижчим від показника евтиреоїдних щурів.
Концентрація IL-6 достовірно зросла на 20,9 % у тварин із змодельованим гіпотиреозом відносно щурів без патології. В евтиреоїдних щурів, яким моделювали іммобілізаційний стрес, на стадії тривоги даний показник достовірно зріс на 92,6 %, на стадії резистентності – на 62,3 %, на стадії виснаження – у 2,1 раза відносно щурів без патології. Моделювання стресу на тлі ГТ засвідчило зростання концентрації IL-6 на стадії тривоги – на 71,7 % відносно щурів без патології, що достовірно не відрізнялося від показника евтиреоїдних тварин. На стадії резистентності концентрація IL-6 достовірно зросла на 78,1 %, а на стадії виснаження – на 85,3 %, що також достовірно не відрізнялося від аналогічних даних евтиреоїдних тварин.

ВИСНОВКИ
У дисертації теоретично узагальнено і по-новому вирішено наукове завдання – встановлення особливостей перебігу окиснювальних процесів та стану протеїназо-інгібіторної, імунної систем, ступеня ендотоксемії  у тварин з іммобілізаційним стресом на тлі гіпотиреозу. 
1.	Моделювання іммобілізаційного стресу у евтиреоїдних тварин супроводжувалось стадійними змінами  продукування активних форм кисню, інтенсивності ліпідної і білкової пероксидації – зростання на стадії тривоги, нормалізація на стадії резистентності і подальше зростання на стадії виснаження. У тварин з гіпотиреозом має місце поступове достовірне зростання інтенсивності процесів ліпідної і білкової пероксидації на усіх стадіях розвитку стрес-реакції з максимумом на стадії виснаження. На це вказує зростання на цій стадії розвитку стрес-реакції продукування активних форм кисню до 121,4 %, збільшення концентрації гідропероксидів ліпідів на 153,1 %, ТБК-активних продуктів на 207,9 %, ОМБ370 на 159,8 % та ОМБ430  на 161,1 % порівняно з тваринами без змодельованої патології.
2.	Стан антиоксидного захисту за умов моделювання іммобілізаційного стресу залежить від стадії його перебігу. На стадії тривоги зростала супероксиддисмутазна і каталазна активність, знижувалась активність грутатіонпероксидази та глутатіонредуктази, зменшувався вміст церулоплазміну та відновленого глутатіону. На стадії резистентності показники ферментної та неферментної ланок антиоксидантного захисту нормалізувались, однак на стадії виснаження спостерігалось подальше їх зниження. У тварин з дефіцитом йодовмісних гормонів щитоподібної залози має місце пригнічення антиоксидного захисту на усіх стадія іммобілізаційного стресу. Максимальні зміни виникали на стадії виснаження, коли показники активності супероксиддисмутази склали 67,9 %, каталази – 38,2 %, церулоплазміну – 67,4 % від рівня тварин без змодельованої патології Знизилась також загальна антиоксидантна активність плазми і склала 42,7 % від норми, достовірно відрізняючись також від аналогічного показника евтиреоїдних тварин.
3.	За умов моделювання іммобілізаційного стресу достовірно зростає активність окиснювальних процесів в ендоплазматичному ретикулумі печінки – N-деметилазна активність зросла в 1,34 раза, р-гідроксилазна – в 1,44 раза, відносно контрольних тварин. Інтенсивність окиснювальних процесів в ендоплазматичному ретикулумі тварин, яким моделювали імммобілізаційний стрес на тлі гіпотиреозу була достовірно нижчою, ніж у евтиреоїдних на усіх стадіях реалізації стрес-реакції, що може суттєво позначитись на процесах детоксикації ендо- та екзогенних сполук за цих умов.
4.	Моделювання іммобілізаційного стресу в евтиреоїдних тварин супроводжується мобілізацією енергетичних ресурсів на початкових стадіях з подальшим їх виснаженням на кінцевій стадії. За умов дефіциту йодовмісних гормонів, розвиток стрес-реакції відбувається на тлі пригнічення енергозабезпечувального окиснення вже на стадії тривоги, що далі поглиблюється на наступних стадіях, негативно впливаючи на можливість енергетичного забезпечення метаболічних процесів, активізація яких необхідна в умовах стресу. 
5.	Динаміка протеолітичної активності у тварин з іммобілізаційним стресом змінювалась залежно від стадії патологічного процесу. На стадії тривоги достовірно зростали показники лізису азоальбуміну, азоказеїну та азоколу. На стадії резистентності показники нормалізувались з подальшим їх зростанням на стадії виснаження. На тлі гіпотиреозу спостерігається більш інтенсивне, ніж в евтиреоїдних тварин, зростання протеолітичної активності на тлі пригнічення антипротеазної здатності та зростання проникності лізосомальних мембран. Найбільш виразні зміни спостерігались на стадії виснаження, коли лізис азоальбуміну перевищував рівень тварин без змодельованої патології у 1,8 раза, лізис азоказеїну – в 1,6 раза, лізис азоколу – в 1,9 раза, що було також достовірно вищим, ніж у евтиреоїдних тварин на цій стадії розвитку стрес-реакції. Концентрація α1-ІП склала 43,0 %, а α2-МГ – 45,2 % від рівня тварин без патології. Це призвело до активації процесів протеолізу, на що вказує достовірне зростання індекса протеолізу в 4,1 і 1,9 раза порівняно з тваринами без змодельованої патології та евтиреоїдними тваринами.
6.	За умов моделювання іммобілізаційного стресу показники клітинного імунітету достовірно знижувались на стадії тривоги з адаптацією до дії стресу на стадії резистентності та з подальшим зниженням адаптаційних резервів на стадії виснаження.  На тлі зниження рівня Т-лімфоцитів на стадії тривоги достовірно зросла популяція В-лімфоцитів (на 26,5 %). У тварин с дефіцитом йодовмісних гормонів щитоподібної залози виникає достовірне зниження показників клітинного імунітету на усіх стадіях іммобілізаційного стресу, що супроводжується достовірним зменшенням імунорегуляторного індекса.
7.	Моделювання іммобілізаційного стресу у щурів супроводжується підвищеною продукцією прозапальних цитокінів. За співвідношення IL-1β до TNF-α встановлено переважання запального компоненту на стадії тривоги, адаптацією до дії стресу на стадії резистентності з наступним прогресуванням на стадії виснаження, що супроводжувалось достовірним підвищенням індекса деструкції. У тварин з дефіцитом йодовмісних гормонів щитоподібної залози моделювання іммобілізаційного стресу також супроводжується гіперпродукцією прозапальних цитокінів. За співвідношення IL-1β/TNF-α встановлено переважання деструктивних процесів на стадії тривоги відносно евтиреоїдних щурів, адаптацію до дії стресу на стадії резистентності з наступним переважанням запального компоненту на стадії виснаження.
8.	Моделювання іммобілізаційного стресу на тлі зниження продукування тиреоїдних гормонів призводить до посилення ендогенної інтоксикації, на що вказує достовірне зростання вмісту молекул середньої маси, еритроцитарного індексу інтоксикації порівняно з евтиреоїдними тваринами внаслідок порушення їх метаболізму, зокрема за участі лізосомальних гідролаз, і виведення цих продуктів.
9.	При проведені гістологічних досліджень щитоподібної залози встановлено, що у групі тварин з іммобілізаційним стресом, що розвивався на тлі гіпотиреозу, виявляється лізис та десквамація тиреотропного епітелію, порушення цілісної структури фолікулів з виходом колоїду у перифолікулярний простір. Встановлено значну реорганізацію і деструкцію компонентів сполучної тканини і судинного русла, що проявляється деструктивно-дегенеративними змінами стромального, судинного та паренхіматозного компонентів органу.

СПИСОК ОПУБЛІКОВАНИХ ПРАЦЬ ЗА ТЕМОЮ ДИСЕРТАЦІЇ
1. Стан системи протеїнази / інгібітори протеїназ у щурів у динаміці іммобілізаційного стресу на тлі гіпотиреозу /  О. Є. Любович, І. М. Кліщ, А. С. Вольська, Х. І. Курило. Медична та клінічна хімія. 2018. Т. 20, № 3. С. 110–119.  (Здобувач провела експериментальні дослідження, здійснила статистичну обробку їх результатів, підготувала статтю до друку).
2. Любович О. Є., Кліщ І. М. Інтенсивність процесів ліпідної і білкової пероксидації в динаміці іммобілізаційного стресу на тлі гіпотиреозу. Медична та клінічна хімія. 2018. Т. 20, № 4. С. 24–31. (Здобувач провела експериментальні дослідження, здійснила статистичну обробку їх результатів, підготувала статтю до друку).
3. Любович О. Є., Кліщ І. М. Стан ендогенної інтоксикації в динаміці іммобілізаційного стресу на тлі гіпотиреозу. Здобутки клінічної і експериментальної медицини. 2019. № 1. С. 106–112.  (Здобувач провела експериментальні дослідження, здійснила статистичну обробку їх результатів, підготувала статтю до друку).
4. Любович О. Є., Кліщ І. М. Особливості цитокінового профілю крові щурів в динаміці іммобілізаційного стресу на тлі гіпотиреозу. Вісник проблем біології і медицини. 2019. Вип. 1, т. 1 (148). С. 140–144.  (Здобувач провела експериментальні дослідження, здійснила статистичну обробку їх результатів, підготувала статтю до друку).
5. Особливості імунного профілю крові щурів в динаміці іммобілізаційного стресу на фоні гіпотиреозу / О. Є. Любович, М. І. Марущак, І. Я. Криницька, Г. Г. Габор, І. М. Кліщ. Georgian medical news. 2019. № 2. С. 114–119. (Здобувач провела експериментальні дослідження, здійснила статистичну обробку їх результатів, підготувала статтю до друку).
6. Любович О. Є. Показники цитокінового статусу у щурів з гострим  іммобілізаційним стресом на тлі гіпотиреозу. Актуальні питання патології за умов дії надзвичайних факторів на організм : зб. матеріалів XI наук.-практ. конф. з міжнародною участю, 4–5 жовтня 2018 р. Тернопіль, 2018. С. 21–22  
7. Любович О. Є. Показники мікросомального окиснення у щурів з гострим іммобілізаційним стресом на тлі гіпотереозу. Експерементальна медицина – 2018 : матеріали XXII міжнародного медичного конгресу студентів та молодих вчених, 23–25 квітня 2018 р. Тернопіль, 2018. С. 281–282.
8. Любович О. Є. Показники окиснювальної модифікації білків у щурів з гострим іммобілізаційним стресом на тлі гіпотереозу. Довкілля і здоров’я : зб. матеріалів наук.-практ. конф., 27–28 квітня 2018 р. Тернопіль, 2018. С. 35–37.
9. Любович О. Є. Показники системи мітохондріального транспорту електронів в динаміці гострого іммобілізаційного стресу на тлі гіпотереозу у щурів. Здобутки клінічної та експериментальної медицини : зб. матеріалів підсумкової LXI наук.-практ. конф., 7 червня 2018 р. Тернопіль, 2018. С. 246–247.
10. Любович О. Є. Мікроскопічний стан щитоподібної залози білих щурів у динаміці іммобілізаційного стресу на тлі гіпотиреозу. Актуальні питання морфогенезу та ремоделювання тканин і органів у нормі та патології : зб. матеріалів наук.-практ. конф., 20–21 вересня 2018 р. Тернопіль, 2018. С. 177. 

АНОТАЦІЯ  
Любович О.Є. Особливості окиснювальних процесів та стану протеїназо-інгібіторної системи щурів із гіпофункцією щитоподібної залози в динаміці іммобілізаційного стресу. – На правах рукопису.
Диcepтaцiя нa здoбyття нayкoвoгo cтyпeння кaндидaтa медичниx нayк зa спеціальністю 03.00.04 – біохімія. Тepнoпiльcький національний мeдичний yнiвepcитeт iмeнi I. Я. Гopбaчeвcькoгo МOЗ Укpaїни, Тepнoпiль, 2019.
Дисертація присвячена з’ясуванню особливостей окиснювальних процесів, стану протеїназо-інгібіторної, імунної систем, ендогенної інтоксикації у тварин з іммобілізаційним стресом, що перебігає на тлі мерказоліл-індукованого гіпотиреозу. 
Встановлено особливості процесів вільнорадикального, енергозабезпечувального, мікросомального окиснення, стану антиоксидантної, протеїназо-інгібіторної та імунної систем, цитокінового профілю, ендогенної інтоксикації у щурів залежно від стадії розвитку іммобілізаційного стресу на тлі гіпотиреозу.
Ключові слова: іммобілізаційний стрес, гіпотиреоз, окиснювальні процеси.

АННОТАЦИЯ
Любович О.Е. Особенности окислительных процессов и состояния протеиназо-ингибиторной системы крыс с гипофункцией щитовидной железы в динамике иммобилизационного стресса. – На правах рукописи.
Диcсepтaция нa соискание ученой cтепени кaндидaтa медицинских нayк по специальности 03.00.04 – биохимия. Тepнoпольcький национальный мeдицинский yнивepcитeт имeни И.Я. Гopбaчeвcкoгo МЗ Укpaины, Тepнoполь, 2019.
Диссертация посвящена выяснению особенностей окислительных процессов, состояния протеиназно-ингибиторной, иммунной систем, эндогенной интоксикации у животных с иммобилизационнsм стрессом, что протекает на фоне мерказолил-индуцированного гипотиреоза.
Гипотиреоз моделировали пероральным введением мерказолила на протяжение 21-х суток. Острый иммобилизационный стресс (ОИС) моделировали путем привязывания подопытных крыс в положении на спине за 4 конечности без ограничения подвижности головы продолжительностью 3 часа. Исследование проводили через 2 (стадия тревоги) и 48 (стадия резистентности) часов после завершения действия стрессорного фактора. Хронический иммобилизационный стресса (ХИС), являющийся аналогом стадии истощения, моделировали тем же методом, который повторяли в течение 5 суток. Исследование проводили через 2 часа после последнего моделирования. 
Проведенное исследование показало, что моделирование ИС сопровождалось стадийными изменениями выработки активных форм кислорода, интенсивности липидной и белковой пероксидации – повышение на стадии тревоги, нормализация на стадии резистентности и дальнейший рост на стадии истощения. У животных с гипотиреозом имеет место постепенный достоверный рост интенсивности процессов липидной и белковой пероксидации на всех стадиях развития стресс-реакции с максимумом на стадии истощения. У животных с гипотиреозом имеет место подавление антиоксидной защиты на всех стадия ИС. Максимальные изменения возникали на стадии истощения. В условиях моделирования ИС достоверно возрастает активность окислительных процессов в эндоплазматическом ретикулуме печени, более выраженно. чем у контрольных животных. Интенсивность окислительных процессов в эндоплазматическом ретикулуме животных, которым моделировали имммобилизацийний стресс на фоне гипотиреоза, была достоверно ниже, чем в еутиреоидных животных на всех стадиях реализации стресс-реакции. Моделирование ИС в еутиреоидных животных сопровождается мобилизацией энергетических ресурсов на начальных стадиях с последующим их истощением на конечной стадии. В условиях дефицита йодсодержащих гормонов развитие стресс-реакции происходит на фоне угнетения митохондриального окисления уже на стадии тревоги и дальше углубляется на следующих стадиях.
При моделировании ОИС динамика протеолитической активности менялась в зависимости от стадии патологического процесса. На стадии тревоги достоверно повышались показатели лизиса азоальбумина, азоказеина и азокола. На стадии резистентности показатели нормализовались с последующим ростом на стадии истощения. На фоне гипотиреоза наблюдается более интенсивное, чем в еутиреоидных животных, повышение протеолитической активности крови на фоне угнетения антипротеазных активности и рост проницаемости лизосомальных мембран. Наиболее отчетливые изменения наблюдались на стадии истощения.
В условиях моделирования ИС показатели клеточного иммунитета достоверно снижались на стадии тревоги с адаптацией к действию стресса на стадии резистентности и с последующим снижением адаптационных резервов на стадии истощения. На фоне снижения уровня Т-лимфоцитов на стадии тревоги достоверно возросла популяция В-лимфоцитов (на 26,5 %). У животных с дефицитом йодсодержащих гормонов щитовидной железы возникает достоверное снижение показателей клеточного и гуморального иммунитета на всех стадиях иммобилизационного стресса, что сопровождается достоверным уменьшением иммунорегуляторного индекса.
У животных с гипотиреозом моделирование ИС также сопровождается гиперпродукцией провоспалительных цитокинов. Установлено преобладание деструктивных процессов на стадии тревоги относительно эутиреоидных крыс, адаптацию к действию стресса через 48 часов в стадии резистентности с последующим преобладанием воспалительного компонента на стадии истощения.
Моделирование ИС на фоне гипотиреоза приводит к усилению эндогенной интоксикации, на что указывает достоверное повышение содержания молекул средней массы, эритроцитарного и лейкоцитарного индексов интоксикации по сравнению с эутиреоидными животными вследствие нарушения их метаболизма, в частности при участии лизосомальных гидролаз, и вывода этих продуктов.
Ключевые слова: иммобилизационный стресс, гипотиреоз, окислительные процессы.

SUMMARY
Lyubovich O.E. Features of oxidative processes and the state of the proteinase inhibitory system of rats with hypothyroidism in the dynamics of immobilization stress. – Manuscript.
Dissemination for the best candidate for medical skills in the specialty 03.00.04 – biochemistry. Ternopil National Medical University named after I.Ya. Нorbachevsky MH of Ukraine, Ternopіl, 2019.
The dissertation is devoted to the clarification of the peculiarities of oxidative processes, the state of proteinazo-inhibitor, immune systems, endogenous intoxication in animals with immobilization stress that runs on the background of Mercazolil-induced hypothyroidism.
The peculiarities of free radical, energy-supplying, microsomal oxidation, antioxidant, proteinase inhibitor and immune systems, cytokine profile, endogenous intoxication in rats, depending on the stage of development of immobilization stress against hypothyroidism, are established.
Key words: immobilization stress, hypothyroidism, oxidation processes.

ПЕРЕЛІК УМОВНИХ СКРОЧЕНЬ
α1-ІП – альфа 1 інгібітор протеїназ;
α2-МГ – альфа 2 макроглобулін;
АФК – активні форми кисню;
ГП – глутатіонпероксидаза;
ГПЛ – гідропероксиди ліпідів;
ГТ – гіпотиреоз; 
ГІС – гострий іммобілізаційний стрес;
ГР – глутатіонредуктаза
ЕІІ – еритроцитарний індекс інтоксикації;
Ig – імуноглобулін;
IL – інтерлейкін;
ІП – індекс протеолізу;
ІС – іммобізаційний стрес;
КТ – каталазна активність;
МСМ – молекули середньої маси;
ОМБ – окиснено модифіковані білки;
H+АТФ-ази – протонна АТФ-аза
ПОЛ – пероксидне окиснення ліпідів;
СДГ – сукцинатдегідрогеназа;
СОД – супероксиддисмутаза
ТБК – тіобарбітурова кислота;
TNF– фактор некрозу пухлин;
ХІС – хронічний іммобілізаційний стрес;
ЦІК – циркулюючі імунні комплекси;
ЦО – цитохром оксидаза;
ЦП – церулоплазмін;
ШО – основи Шифа